Adaptarea Bubuloimare
www.titrari.ro
traducerea dani67. Titrari.ro. Team
Cufãr nuptial din lemn de pin, cu incrustatii in coadã de rândunicã...
si balamale forjate in formã de boboc de lalea.
Comodã francezã din lemn de nuc, din secolul XVI...
decoratii cu herme si frize in formã de grifon...
imbogãtitã lamentabil, in sec XIX.
Douã birouri din stejar, in stil flamand..
cu douã sertare secrete...
picioare decorate cu rotile si gheare.
E ceva in neregulã, dle Oldman ?
E ceva important ?
Dacã mi-ati putea face un cadou, l-as accepta cu plãcere.
Nu-mi amintesc de obiectul acesta.
Pare o bucatã inutilã de lemn mucegãit, dar sub mucegaiul ãsta,
acum vreo câteva secole, trebuie sã fi fost o picturã.
CEA MAI BUNÃ OFERTÃ
- Bunã seara, dle Oldman, cum vã simtiti ? - Foarte bine.
Personalul din Steirereck, vã ureazã "La multi ani !".
La multi ani, dle Oldman !
Bucãtarul nostru a dorit sã vã dedice o veche retetã a unei prãjituri renascentiste
cu cremã bezmeticã si migdale ursuze.
La multi ani !
In seara asta e ciudat.
Nu e pe placul dumneavoastrã, dle Oldman ?
Dimpotrivã, dar ziua mea e mâine.
E ora 22 si 35 minute, iar eu sunt foarte superstitios.
- Considerati cã am acceptat. - Imi pare rãu.
Ne vedem poimâine searã.
Directorului muzeelor Vaticanului i-ar plãcea sã fie sunat din nou.
Pentru relicvariul atribuit lui Cellini, presupun.
Oricum ar fi, expertiza e gata.
Sunt o multime de cadouri, ce fac cu ele ?
- Trimiti totul acasã, fãrã telefoane. - Anul acesta e doar unul.
Bine. Incep sã-si dea seama cã le urãsc.
Dacã nu vreti sã abandonati traditiile, atunci trebuie sã rãspundeti.
- E primul apel al zilei. - Traditiile.
- Alo ? - Nu vreau sã vã fac sã pierdeti timpul.
- Cine e la telefon ? - Tot eu sunt, Claire Ibbetson.
Nu inchideti iar, vã rog...
Nu sunteti secretarul dlui Oldman, cel cu care am vorbit mai inainte.
Imi puteti spune si mie.
Vedeti, eu nu cunosc pe nimeni, sunt singurã si...
Imi pare rãu, drã Ibbetson, nu ne ocupãm de asistenta socialã.
Stiu, nu reusesc sã mã explic bine..
nu obisnuiesc sã vorbesc frecvent prin telefon cu oamenii.
Credeti-mã, sunteti o norocoasã:
vorbitul cu oamenii e foarte periculos.
Oricum, dvs ati sunat. Riscul e doar al dumneavoastrã.
E vorba despre amenajarea vilei pãrintilor mei...
Ei, acum vreun an, in fine...
Inteleg.
Un patrimoniu de o mare... De mare valoare, in fine.
Piese foarte rare si multe picturi. Din pãcate, nu am fotografii.
- Si ? - Nu m-am hotãrât de ce as vrea sã fac...
- Nu mã pricep deloc. Cum ii spuneti voi ? - Evaluare.
Exact ! Iatã de ce am cerut sã vorbesc cu dl Oldman, pentru o intâlnire.
- Mr Oldman v-a cunoscut deja ? - A, nu !
El nu mã cunoaste, dar eu stiu multe despre el.
De prima verificare se ocupã asistentii dlui Oldman.
Vã pun in contact cu ei.
Probabil cã nu stiu sã mã explic: trebuie sã vorbesc cu dl Oldman.
Dl Oldman nu se ocupã niciodatã de prima verificare.
Ascultati, inainte sã moarã tata mi-a spus...
cã dacã mã voi decide sã vând totul,
ar trebui sã incredintez licitatia dlui Virgil Oldman.
Dupã pãrerea lui e cel mai bun.
Adjudecat !
Doamnelor si domnilor, e o mare plãcere sã vã prezint lotul 231.
Telescopul antic construit de marele savant Galileo Galilei.
Incã mai functioneazã.
Am primit deja o ofertã de un milion de euro.
- 1.100.000. - 1.100.000.
1.200.000. 1.300.000. 1.400.000 la telefon.
1.500.000 in salã. 1.600.000, 1.700.000.
1.800.000 in spate, 1.900.000.
2.000.000 de euro. La 2.000.000 de euro...
N-am inteles, e o ofertã, domnule ?
2.100.000. 2.300.000 la telefon. 2.500.000, il pot vinde.
2.700.000. Cine oferã mai mult ?
La 2.700.000... adjudecat ! Felicitãri.
Lotul 232: discipolul lui Boris Grigoriev, "Setea". Ulei pe pânzã, 60x70.
Celui mai bun ofertant. 1.000 euro. 2.000 euro. 3.000 euro.
4.000 euro. 5.000 euro, online. 6.000 euro. 7.000 euro.
8.000 euro. 9.000 la telefon. 10.000 domnul.
11.000 euro, online. 12.000. 13.000, online.
14.000. 15.000. Nu-i bine pentru gâtul meu.
La 15.000 euro. 20.000 ! Alte oferte ? Adjudecat !
- Foarte frumos, nu-i asa ? - Da, foarte frumos.
Nu pierzi nimic, bãtrâne !
- Cine este ? - Jansky.
Un pictor rus, mort de tânãr in anii '30.
Un extraordinar peisagist.
Printre multele panorame superbe a realizat trei picturi minunate.
- Doar trei in toatã viata lui. - Acesta e unul din cele trei.
- E dublu, bine ? - De câti ani ne cunoastem ?
- Nu-s putini. - Am fãcut de toate noi doi.
Iti amintesti de Emil Hansen ?
Doar tu ai intuit cã va deveni mare.
Am cumpãrat portretul mamei lui pe nimic.
L-am suflat incompetentilor ãlora. Va fi extraordinar de valoros.
Pari cam amãrât cã n-ai câstigat mai mult.
- Am mai vorbit de bãnuti noi doi ? - Sincer, niciodatã.
Ce ai decis tu a fost perfect pentru mine, bãtrân ursuz.
Important e ca tu sã fii multumit.
Singura pãrere de rãu e cã nu te-am mai convins
cã in tablourile mele e semnul unui mare talent artistic.
Sã iubesti pictura si sã mânuiesti o pensulã nu-i suficient pentru a deveni artist.
E nevoie de un mister pe care tu, dragul meu Billy, nu l-ai mai avut.
Ai dreptate... dublu e putin.
In 36 ani de carierã nimeni nu si-a mai permis
sã mã lase sã astept 40 de minute in ploaie ! Sã vã fie rusine !
- Sunteti prost educatã ! - Am incercat sã vã sun.
Nu accept scuze ! Nu mã mai deranjati, ati inteles ?
Nu rãspundea nimeni, nu aveam numãrul dvs de celular.
Eu nu posed telefoane celulare !
- Ibbetson e la telefon. - Trimite-o la origine.
- Plânge disperatã. - Bine cã e.
A fost lovitã de o masinã pe drumul cãtre intâlnire.
Foarte rãu pentru ea. Nu e vina mea.
Spune cã si-a pierdut constiinta
si cã era intr-o baltã de sânge când salvarea a dus-o la spital.
Fie, dati-mi-o !
Da ?
Vã rog sã mã scuzati, nu voiam sã fiu nerespectuoasã.
- Sper cã nu a fost nimic grav. - Nu, imi dau drumul mâine.
Vã doresc insãnãtosire grabnicã.
Imi acordati o altã intâlnire ? Vã rog.
De acord, dar vã avertizez cã voi trimite un asistent.
Sper sã fie acelasi cu care am vorbit data trecutã.
- Ce vreti sã spuneti ? - Nu stiu cum sã vã explic.
Mi-am dat seama imediat. Vocea aceea era a dvs, domnule Oldman.
Surprinzãtoare, nu credeti ?
Credem cã putem recupera chipul, o parte din haine si partea stângã din fond.
Incredibil ! Cum a reusit dl Oldman sã-si dea seama
- Din ce epocã o fi ? - Prea devreme pentru o pãrere.
Poate cã dl Oldman va putea deduce mai repede si mai bine ca noi.
- E un fals. - Cum e posibil ? E foarte frumos.
N-am spus cã e urât, am spus cã nu e autentic.
De la primele analize ne reiesea mai inainte de secolul XVII.
Chiar si mai vechi.
E o operã de Veliante, celebrul si abilul falsificator al secolului XVI.
Copia marile opere, dar neputându-le semna fiind femeie,
le marca printr-un cod personal in faldurile unei draperii
sau, ca in cazul acesta, in privirea subiectului.
Raza de luminã de pe iris nu e altceva decât un "V", adicã Veliante.
Valoreazã ceva, dar nimic in comparatie cu originalul.
- Asistentul dlui Oldman ? - Da.
Sunt Fred, portarul.
- Incântat, poftiti. - Multumesc. Dar Ibbetson ?
Dra vã roagã s-o scuzati. Azi noapte a avut febrã mare.
Trebuia sã mã caute ! N-as mai fi venit !
Salutati-o din partea mea.
Dra Ibbetson vã roagã sã inspectati oricum.
Mi-a ordonat sã vã arãt vila. Totul e la dispozitia dvs.
Veniti, vã rog.
Dra Ibbetson spera sã se intâlneascã cu seful dvs.
Nicio problemã, din moment ce nu a venit nici stãpâna dumitale.
E mai bine asa. Intre noi ne intelegem mai bine.
Scuzati dezordinea. Totul e abandonat
de când pãrintii domnisoarei au murit.
- Sã mergem mai intâi sus. - De cât timp sunt morti ?
Privind in jur s-ar zice cã de un secol, dar a trecut doar un an.
Mai intâi a fost doamna si apoi, la 45 de zile, sãrmanul domn Ibbetson.
Uitati-vã cu atentie, nu vã grãbiti. Eu dau la o parte perdelele.
Prea multe ferestre.
Uitati cât praf !
Câti frati si surori are dra Ibbetson, stiti ?
- Niciunul. E fiica unicã - E mãritatã ?
Nu.
- A mai fost ? - Nu, cred cã nici logoditã n-a mai fost.
Alte rude ? Bunici, unchi, veri, rude prin aliantã ?
Niciunul. Din câte stiu, e singurã.
Nici camerele n-am reusit sã le numãr.
Au mai fost si alte expertize pânã acum ?
Niciuna. E prima datã.
Dra Ibbetson tine foarte mult la casa asta. Prea mult.
Ar fi vrut sã tinã totul. Cum ar putea ?
E un imperiu care se duce. O femeie singurã nu reuseste.
- Pune in vânzare si edificiul ? - De asta nu stiu.
Cel mult o parte. Nu cred cã va renunta la tot.
- Ce profesiune are dra Ibbetson ? - Nu stiu. Discuta doar cu pãrintii.
- Pot vedea beciurile ? - Pe aici.
E mult de coborât.
Mergeti.
Sincer, nu inteleg.
De atâtea luni de când vã cunosc, Robert, nu v-ati mai dat bãtut.
V-am vãzut scotând din deseuri ciudate si pretioase masinãrii,
instrumente matematice si optice, ceasuri de apã,
chiar si casca ce usca pãrul sotiei lui Jules Verne,
si niciun cuvânt despre un dispozitiv atât de ciudat ?
Mã surprinde cã unul ca dvs se intereseazã de un deseu metalic ca ãsta.
Nu obiectul in sine mã face curios, ci contradictia sa.
- Contradictie ? - L-am gãsit in pozitia asta
pe o podea umedã, dar rugina e tocmai pe vârfurile rotilor dintate,
pe partea opusã umiditãtii.
- Ce inseamnã ? - Cã obiectul nu era acolo de mult timp.
Cã s-a ruginit in altã parte, sau cã cineva l-a intors.
Nimic mai mult decât un exercitiu de deductie.
- Bunã, Robert, ai reusit sã faci ceva ? - Aveai dubii ?
- Nu. - Iatã, functioneazã perfect.
- Am transcris si inregistrarea bobinei. - Esti un geniu !
- Cât iti datorez ? - Nimic, adicã doar o cinã.
- Sã fii sigur. Pot sã te pup ? - Sigur cã da, pentru asta sunt aici !
- Bunã seara. - Bunã seara.
William Adolphe Bourguereau, "Nasterea lui Venus", 1879. Autentic.
Perfect.
Umberto Veruda, "Onestitate", 1890.
Felicitãri, se vorbeste mult despre dvs zilele astea.
- Speram sã vã vãd la TV. - Nu-mi place sã fiu vãzut.
- Ne asemãnãm in privinta asta. - Nu inseamnã cã vom fi de acord.
Secretarul meu e foarte nervos cã nu vã gãseste.
Cum se poate sti cã un artist necunoscut va fi faimos ?
Intuitia, drã, ceea ce mã face sã nu am incredere in intentiile dvs.
Imi pare rãu cã v-am lãsat impresia asta.
Deja v-am angajat sã vã ocupati de asta.
Nu asa functioneazã.
Inainte de inventar se intocmeste un contract.
E un proces lung, si dacã nu vã decideti sã iesiti la luminã
nu veti putea incepe.
Incepeti cu inventarul.
Vã dau cuvântul meu cã voi veni si eu pentru a semna acordul.
- Aici e codul bustului. - Fiti cu mare grijã !
- Scuzati, cred cã e german. - Austriac.
Incet cu aia !
E aproape 11:00. Intâlnirea era pentru 8:30.
Asa e, nu rãspunde la telefon, dar dacã a spus cã vine, atunci va veni.
- Pianul nu pare a fi de restaurat. - Asa este.
Trebuie controlatã doar claviatura, dar lipseste cheia.
- Nu, e aici. - Data trecutã nu era.
- E in stare bunã. - Dle Oldman, mã ajutati cu biblioteca ?
Bibliotecã italianã in lemn masiv, prima jumãtate...
- Cine a spart geamul ? - Nimeni, era spart.
- Partea asta a casei e locuitã ? - De ce ?
- E schimbat ceva, nu stiu, vãd cã... - Nu, domnule...
Scuzati-mã... nu stiu cum sã vã spun. Credeam cã sunteti asistentul.
- Nu conteazã cine sunt eu. - Vã asigur cã nu locuieste nimeni.
Oricum, dacã stãpâna dumitale nu se materializeazã pânã la prânz,
va trebui sã incetez munca si sã nu mai deranjez.
Dle Oldman !
- Dra Ibbetson. - Alo ! Dl Oldman ?
Mã auziti ? Nu stiu cum sã-mi cer scuze...
- Scutiti-mã de justificãri. - Lãsati-mã sã vã explic.
Nici mãcar nu pot atinge bunurile dvs fãrã un contract !
Lãsati-mi contractul pe masã. Vi-l inapoiez semnat.
- Accept toate conditiile dvs ! - Da, dar nu le accept eu pe ale dvs !
Nu fac afaceri cu fantoma unei femei superficiale si stupide !
Atentie !
Vã inteleg bine exasperarea, dle Oldman,
Credeti-mã, nu era intentia mea.
A fost o succesiune de ghinioane.
Ce vi s-a mai intâmplat si azi ?
Mi-au furat masina. A trebuit sã fac o plângere.
- La care sectie de politia ? - La cea din centru.
- Care cea din centru ? - In centru, in piatã.
Care piatã ?
Terminati cu intrebãrile astea ! Cine vã credeti ?
Sunteti aici, drã Ibbetson ?
- De ce ? Ce vreti sã spuneti ? - Sunteti aici ?
- Nu inteleg, terminati ! - Dacã sunteti aici, iesiti afarã !
Explicati-mi sensul acestui joc absurd pe care nu-l gãsesc distractiv !
Sunati-mã in seara asta dupã 21:00. Vã voi explica totul.
Materialul e acelasi. Chiar si stilul de lucru.
Fac parte din acelasi angrenaj.
- Nu e vreo siglã, marcã ? - Nu, nimic.
Am scos rugina de pe cealaltã bucatã, dar uitati-vã si dvs... nimic.
Voi face la fel si cu astea douã. Deocamdatã nu gãsesc niciun semn.
Ce-ati gãsit ?
Tehnica prin care coroana dintatã e fixatã de axe e anticã.
N-am mai vãzut asa ceva. Uitati-vã si dumneavoastrã.
- E din secolul XVII. - Cred cã e ceva foarte important.
Nu vã hazardati la o ipotezã.
Trei piese din mozaic nu ajung, dle Oldman.
In ultimii ani stãpânii erau mereu bolnavi.
Vila era abandonatã de atunci.
Dra Ibbetson spunea mereu cã va trebui sã vândã ceva.
- Câti ani are dra Claire ? - Cred cã 27.
- Ce-mi puteti spune despre ea ? - Nimic.
N-am avut rapoarte cu ea. Aproape cã n-o cunosc.
Chiar dacã lucrati pentru fam. Ibbetson de peste zece ani ?
11 ani, ca sã fiu precis.
Dar, dupã cum vã spuneam, n-o intâlneam.
Am vorbit cu ea de multe ori, la orice orã, dar...
- Dar ? - Sincer, n-am mai vãzut-o.
- Cum e posibil ? - Asa este. Nici mãcar o datã.
- De ce ? - Dra Claire are o boalã ciudatã.
- Alo ? - Bunã seara, sunt Oldman.
Asteptam sã mã sunati.
Nu vreau sã polemizez si sã mã scuzati dacã am fost nepoliticos.
- Nu conteazã. - Vã confirm toatã disponibilitatea mea,
dar nu pot accepta ca acest joc de prost gust sã depãseascã limitele.
Iar eu voiam sã vã spun sã nu vã mai ocupati de patrimoniul meu.
Vã cer scuze pentru deranj. Sã-mi trimiteti factura, noapte bunã.
Lotul 93, Veliante "Portret de femeie", prima jumãtate a secolului XVI,
inspirat din "Portret de fecioarã" a lui Petrus Christus. Ulei pe pânzã.
Am deja 20.000 de sterline ca primã ofertã.
- 22.000. 22.000. 24.000 ! 26.000, la telefon, 28.000 in salã.
30.000 ! 35.000, multumesc, domnule. 40.000 la telefon, 45.000 in salã.
50.000. 55.000. 60.000. 65.000, la telefon. 70.000.
Cine oferã 70.000 ? 75.000 ! 80.000 la telefon.
Alte oferte ? Am ajuns la 80.000, Cine oferã mai mult de 80.000 ?
90.000 sterline. Alte oferte ? Adjudecat !
- Multumesc, domnule. - Si eu am oferit 90.000 sterline.
Nu cred, dnã Derain. Doar dl Whistler a licitat 90.000.
Au licitat amândoi odatã.
- Prima a fost dna Derain. - Ea a fost prima, am vãzut eu.
Ce facem acum, dle Oldman ?
Sunt cea mai mare colectionarã de Veliante, vã dau in judecatã !
Te-ai miscat incet, Billy ! Ãsta-i adevãrul !
N-ai fost rapid ! Ai licitat prea târziu !
Nu m-ai ajutat !
Vrãjitoarea aia era in spatele meu, dacã as fi vãzut-o, pulsam si eu !
Te-ai ramolit !
Probabil ai dreptate, dar trebuia sã se intâmple.
E in logica lucrurilor. Niciodatã nu te-ai mai infuriat asa.
Nu era o copie de Veliante.
Era opera autenticã a lui Petrus Christus. 8.000.000 de sterline.
Cel putin 8.000.000.
La naiba ! Imi pare tare rãu.
Nici când am pierdut acel Van Gogh nu te-am vãzut atât de nervos.
Ce se intâmplã cu tine, Virgil ?
642, 729, 918.
1.011, 1.119.
1.320, 1.404, 1.581.
- Cu ce vã servesc, domnule ? - Un ceai, multumesc.
- 8.725. - Imi pare rãu, frumoaso: 8.625.
8.725, 8.725 !
Citeste bine inainte de a vorbi, tãrane !
La naiba, ai dreptate: 8.725. Bravo, felicitãri !
Domnule !
- Pa, Robert ! - Pa.
Le-am curãtat intr-o baie specialã.
Le-am studiat milimetru cu milimetru si... uitati-vã aici !
Vaucanson !
Nu pot crede !
Jacques Vaucanson, secolul XVIII, constructor de roboti.
- Mi-am luat diploma cu o lucrare despre el. - Incredibil !
Se pare cã unul din androizii lui putea chiar vorbi.
Exact, oamenii plãteau ca sã-i punã intrebãri.
Androidul dãdea din cap, se inchina si rãspundea.
Pariez cã era unul ascuns acolo. Poate era un pitic.
Asa cum Edgar Allan Poe il suspecta pe jucãtorul de sah al lui Maelzel, nu ?
Foarte probabil, dar misterul pe care nimeni nu l-a mai elucidat
e cum de creatia lui Vaucanson spunea mereu adevãrul.
Desigur cã umanoidul vorbea datoritã unui truc,
dar ceea ce spunea era adevãrat.
Aduceti-mi toate piesele
si vã promit cã-l montez asa cum ar fi fãcut Vaucanson.
Mã tem cã nu mai pot sã pun mâna pe vreo piesã.
Cum asa ? Unde le-ati gãsit pe astea le veti gãsi si pe celelalte.
Am nevoie de 80% din piese. Restul le fac singur.
Nu-i atât de simplu.
Imi pare rãu, trebuie sã plec. Mi-a venit iubita.
- Sarah, ti-l prezint pe dl Oldman. - Imi pare bine sã vã cunosc, Sarah.
Incântatã. Robert mi-a vorbit mult de dvs.
Credeam cã tinerii au ceva mai interesant de vorbit.
- Veniti sã mâncati cu noi ? - Cu altã ocazie, multumesc.
Bine, nu insistãm, dar e o promisiune. La revedere.
Anuleazã cãlãtoria la New York si spune-i lui Alpherson sã vinã aici.
- Noi le-am cerut sã ne intâlnim. - Ne-am rãzgândit.
- E vreo problemã ? - De acord, dle Oldman.
- A sunat Claire Ibbetson. - Ce mai vrea ?
- Intreabã dacã vã puteti duce la 14:30. - Unde sã mã duc ?
La vila Ibbetson. Unde in altã parte ?
Vã sunt recunoscãtoare cã ati acceptat, dle Oldman.
- Cum de ati ghicit cã sunt eu ? - Fred schioapãtã, dvs nu.
Nu mã asteptam sã mai aveti chef sã-mi vorbiti.
Stiu cã nu-mi suportati scuzele. Eu as fi fãcut la fel.
De fapt... cum sã vã spun ?
Vorbiti deschis, fãrã menajamente.
Nu pot nega cã m-au plictisit capriciile dvs.
Vã voi plictisi din nou, dar trebuie sã-mi cer scuze pentru...
pentru comportamentul meu de femeie superficialã si stupidã...
dupã cum ati spus-o dvs.
- De ce evitati sã ne intâlnim ? - Nimic personal.
Exclud cã vreti sã faceti afaceri
cu cineva care vã provoacã a asemenea aversiune
de a nu dori mãcar sã-l vedeti in fatã.
Nu e usor de explicat, mai ales cã nu mã veti crede.
Dacã nu v-as fi crezut, n-as fi aici sã ne jucãm de-a v-ati ascunselea.
Nu intâlnesc multe persoane de multã vreme.
Nu mi se pare nimic grav.
Sunt momente când se preferã solitudinea in locul multitudinii.
De la 15 ani nu ies din casã.
- Cred cã n-am inteles. - Ati inteles foarte bine.
Aceasta e camera mea.
Dacã e cineva in casã, eu mã inchid aici.
Mereu am fãcut-o, chiar si când mai trãiau pãrintii mei.
- Nu-i intâlneam mai deloc. - De ce ?
De ce umblati cu mâinile ascunse in mãnusi ?
E o chestiune de igienã, nu vãd nicio legãturã.
Vã e teamã sã-i atingeti pe ceilalti.
Vã e groazã sã le atingeti bunurile.
Mie mi-e teamã sã plec din locuinta mea.
Mi se pare cã avem aceleasi alegeri personale.
Vreti sã cred cã n-ati iesit din casã in ultimii 12 ani ?
Vãd cã-mi stiti vârsta.
Vreti sã fiti pustnicã, dar tineti un portar.
Nu e prea coerent.
Mã plimb foarte mult, dacã asta vã intereseazã,
in vilã, când nu e nimeni. Se intâmplã des.
Dar nu ies niciodatã. Ideea mã paralizeazã.
Sper cã veti dori sã mã intelegeti si, in limitele profesiunii,
sã mã ajutati.
Aveti cuvântul meu, drã Ibbetson.
In ceea ce priveste acordul nostru,
stabiliti totul, am incredere oarbã in dvs.
Lãsati contractul pe masã. Il veti gãsi semnat când veti reveni.
Vã rog sã mã scuzati, sunt foarte obositã.
Exceptând simpatia pentru mãnusile mele, de ce m-ati sunat iar ?
N-am fost prea amabil cu dumneata.
M-a impresionat cum imi priveati casa ieri...
din barul de vizavi.
Ati gãsit piesele lipsã ?
Pentru moment ar trebui sã vã multumiti doar cu astea.
Cât ar valora robotul dacã l-am face functionabil ?
Gânditi-vã la o sumã destul de mare.
V-ati gândit ?
- Pãi, da. - Probabil ai gresit.
Sunteti priceput sã vorbiti fãrã sã spuneti ceva.
O iau ca pe un compliment.
Oricum, dacã lucrurile vor decurge asa cum cred,
veti fi generos recompensat.
Nu voiam sã vorbesc de bani.
E un privilegiu pentru mine. Unde gãsiti asemenea raritãti ?
Avem reguli precise in lumea anticariatului...
e interzisã dezvãluirea sursei.
Mai sunt din astea, dar ceva mai mari in coltul acela.
- Adunã-le laolaltã, le cataloghez eu. - Sigur.
Sfesnice.
- Perioada ? - Secolul XVII.
- Câte ? - Douã.
Dle Oldman ?
- Dle Oldman ? - Da ?
Ce ati vrea sã faceti cu mobila din aceastã aripã ?
Deocamdatã inventariem, apoi imi veti spune ce sã exclud.
Multumesc.
- Ascultati, drã Ibbetson... - Da ?
- M-am gândit la situatia dvs. - Nu voiam sã vã invadez gândurile.
Nu asta voiam sã spun. Mã intrebam cum puteti trãi asa.
Sunt bine organizatã si autosuficientã. Nu am nevoie de ajutor.
- Dar apreciez grija dumneavoastrã. - Cu plãcere. Pe curând !
Spor la treabã.
Dle Oldman !
Contractul !
L-am citit si mi se pare bine.
Mi-am trecut initialele pe fiecare paginã si m-am semnat pe ultima.
Asa se procedeazã, nu ?
Perfect, dar vãd cã lipsesc datele personale.
Luati-le din pasaport.
A expirat de mult timp.
- Datele personale nu expirã. - Asa este.
In el sunt incã un copil, dar vã e util.
Voiam sã vã spun cã, in anumite cazuri critice,
sfatul meu e sã se treacã direct la restaurare.
Dumneavoastrã stiti mai bine.
Dureazã ceva mai mult, dar cresc parametrii evaluãrii.
Inteleg.
Vã vopsiti pãrul ! Nu mi-am dat seama.
Mã dezgustã cei care nu au incredere in culoarea pãrului lor.
Iar eu mã incred si mai putin in cei atât de ingâmfati
incât nu-si scot nasul dincolo de usã !
Dle Oldman, de luni nu voi mai fi portar.
Voi veni doar pentru a aduce cumpãrãturile si pentru alte eventualitãti.
- Nu mã intereseazã prea mult. - Uitati cheile vilei.
- De ce mi le dati mie ? - Dra Ibbetson doreste asta
pentru cazul in care doriti sã mai examinati.
Când intrati sã trântiti usa, altfel se sperie si intrã in panicã.
E o enigmã in dispozitia pieselor,
sã aflu cum se imbinã.
- Nu e usor. - Dar nici imposibil.
Piesele sunt ca oamenii.
Dacã stau mult timp impreunã, ajung sã-si imprumute reciproc formele.
Adicã credeti cã timpul face posibilã orice convietuire.
Da, desigur.
Mi-ati amintit de un prieten care a cunoscut o fatã mult mai tânãrã
ce suferã de agorafobie.
- Frica de spatiile deschise ? - Exact.
Locuieste de ani de zile inchisã intr-un apartament, singurã.
De curând i-a dat cheile casei ei...
iar de atunci, el se aflã intr-o stare continuã de anxietate.
Ce vã spuneam ?
De-acum el se va ingrijora permanent.
Nu se va gândi decât la ea, ce-i lipseste ? Sampon, medicamente, colanti, iaurt ?
- E frumos, nu ? - N-as sti ce sã spun.
Spuneti-i prietenului sã-si pãstreze calmul.
Timpul lucreazã asupra pieselor.
Gata, dle Oldman.
- Sunteti supãrat pe mine ? - De ce ar trebui ?
- Povestea cu pãrul. - Sigur cã nu.
Voiam sã vã intreb dacã vreti ca licitatia lucrurilor dvs
sã se realizeze sub numele familiei sau preferati anonimatul ?
- Anonimatul, anonimatul ! - Bine.
De data asta v-am vãzut la televizor.
De obicei nu acord interviuri, dar am fost constrâns.
Sunteti mai fascinant asa. Veti avea succes la doamne.
Lotul 132, Gustave Red, "Portretul femeii cu pãlãrie", 1956.
Ulei pe pânzã. 80x100 centimetri. Il va câstiga cea mai bunã ofertã.
10.000 la domnul !
Fred, aveti vesti de la dra Ibbetson ? Nu rãspunde la telefon de câteva zile.
Nu, sunt la pat de o sãptãmânã, am pneumonie.
Nu i-ati dus de mâncare ?
Drã Ibbetson ?
Drã Ibbetson ! Rãspundeti !
Claire !
Claire, sunteti teafãrã ?
- Nu ! Vã rog ! - Nu ! Sunt eu, Claire.
- Sunt Oldman. - Plecati !
Sunt Oldman ! Nu mai e nimeni aici !
Linistiti-vã, Claire ! Ce s-a intâmplat ? Spuneti-mi ce s-a intâmplat !
Mi-a fost rãu ! Nu stiam pe cine sã sun !
Nu rãspundea nimeni, apoi am cãzut si m-am lovit.
Claire, deschideti usa ! Trebuie sã vã consulte un doctor !
Nu ! Plecati ! Sunt bine, plecati !
Poti repara si un licitator defect ?
N-as sti de unde sã incep !
Bine ati revenit ! S-a intâmplat ceva ? Pãreti mai ingândurat decât de obicei.
Prea multe termite, mucegai si pânze de pãianjen, si prea putine capodopere.
Sã spunem asa... In ce stadiu e jucãria noastrã ?
Am reusit sã reasamblez anumite segmente,
dar lipsesc multe piese.
Tot exteriorul, carcasa...
Incã nu putem stabili ce personaj este.
E la fel ca prietenul meu cu iubita inchisã in turn.
Posibil, dar noi nu ne-am vãzut androidul.
- O luãm pe bâjbâite. - Si el la fel.
Ii vorbeste, dar printr-o usã inchisã.
- O usã inchisã ? - Da.
Dacã se plimbã cineva prin casã, se baricadeazã in camera ei.
- Nu i-a vãzut chipul ? - Nu numai el, nimeni nu i l-a vãzut.
E ca atunci când tinerii se cunosc pe internet.
- Intâi fac cunostintã, apoi se vãd. - Ea nu se va lãsa vãzutã.
Poate pentru cã el nu are o strategie bunã.
Deci e mai dificil pentru prietenul meu sã reuseascã in demersul sãu
decât ne este nouã sã reconstruim robotul lui Vaucanson.
Depinde de dumneata, dle Oldman, de câte piese ruginite imi aduceti.
- Uite incã una. - Dar e un telefon mobil, si-i nou nout.
Rugina sunt eu pentru cã nu stiu cum sã-l folosesc.
Credeti cã m-ati putea invãta inainte sã vã vinã iubita ?
- Alo. - Bunã seara, sunt Claire Ibbetson.
- Vã deranjez ? - Nu, nici vorbã, drã Ibbetson.
V-am mai spus cã mã puteti suna oricând doriti.
Voiam sã vã multumesc pentru tot.
Nu trebuie. Singurul lucru care conteazã e sã vã simtiti mai bine.
Da, n-a fost decât o micã tãieturã la cap, dar acum mi-e mai bine.
Voiam sã vã spun cã am verificat inventarul.
- Si cum vi se pare ? - Ati fãcut o treabã excelentã.
Dar am o multime de dubii. Nu stiu dacã e o idee bunã sã vând.
- Ce mã sfãtuiti ? - Nu stiu.
Nu vã cunosc intentiile. De ce ati decis sã vindeti, de nevoie ?
Pentru a pune capãt unui sezon din viata dumneavoastrã ?
- Sau din alt motiv ? - Câte putin din fiecare.
As vinde si casa. Prea mare pentru mine.
Deseori mã simt de parcã as fi intr-o piatã publicã.
As vrea una mai micã.
Insã ideea de a mã muta de aici in altã parte
mã inspãimântã.
Cum ar trebui sã procedez ? Sã mã leg la ochi ?
Sã cer sã fiu mutatã in timp ce dorm ?
Atunci intru in panicã si o iau de la capãt.
Aveti tot timpul sã vã hotãrâti, drã Ibbetson.
- Sigur ? - Cel putin pânã tipãrim catalogul.
Nu vã chinuiti. Gânditi-vã la dvs si la viitor.
Acela e cel mai mare chin. Când mã gândesc nu mai pot lucra.
- Nu stiam cã lucrati. - Scriu... romane, povestiri.
- Genul acesta de lucruri. - As vrea sã le citesc, le voi cumpãra.
Din fericire pentru amândoi nu veti reusi.
De ce ?
Pentru cã scriu sub un pseudonim si pentru cã detest ceea ce scriu.
Artistul isi detestã intotdeauna creatia, drã Ibbetson.
Ieri mi-ati spus Claire.
Nu mi-am dat seama, eram ingrijorat. Mã scuzati.
Mi-ar plãcea sã-mi spuneti asa.
"Mi-ar plãcea sã-mi spuneti asa." I-a spus exact asa.
- Nu-i rãu. Si el ? - L-a surprins, dar i-a fãcut pe plac.
Ce altceva putea sã facã ?
Eu i-as fi cerut sã facã la fel cu mine. Sã-mi spunã si mie pe numele mic.
Nu e stilul lui si oricum nu cred cã prietenul meu vrea s-o curteze.
Inseamnã cã n-o va scoate niciodatã de acolo.
Nu cred cã prietenul meu vrea s-o curteze.
Ce voce ingrozitoare !
Credeam cã-si doreste s-o vadã mãcar.
"Doreste" nu cred cã e cuvântul adecvat.
Curiozitatea de a o vedea, ar fi de inteles.
Dar sansele de a se intâmpla asta sunt extrem de mici.
O cale ar fi. Depinde de cât de curajos e prietenul dvs.
- Biroul francez cu ceas ? - Da.
Masa incrustatã in lemn de ulm ? Cea cu suprafata rotativã.
Nu, as vrea s-o pãstrez.
Bine, asta-i tot. Data viitoare ne ocupãm de tablouri.
- Bine. - Incã ceva, Claire.
Va trebui sã vã hotãrâti dacã facem fotografiile aici sau in studio.
Mai bine in studio. Nu vreau pe nimeni prin casã.
E cea mai bunã solutie. Trebuie sã plec. Mai aveti nevoie de ceva ?
Nu, multumesc, dle Oldman. Când ne vom revedea ?
Poate vreti sã spuneti când mã veti revedea pentru cã eu nu am privilegiul acesta.
- Mã scuzati - Pe curând. O zi bunã.
O zi bunã si dvs.
Alo !
- Nu-mi vine sã cred ! - Nu mai puteam dormi noaptea, Virgil.
Trebuia sã fac ceva sã mã ierti.
Dar cum ai reusit ?
Am aflat cã dna Derain era la ananghie, un semn de la zei.
Astfel am convins-o sã mi-l vândã pentru 250.000 de sterline.
Nu e chiar putin.
Mi s-a pãrut un pret rezonabil. Tu spuneai de opt milioane.
Asa am fãcut cu totii o afacere bunã.
Cât vrei, Billy ?
Nu vreau niciun bãnut in plus fatã de cât i-am plãtit vrãjitoarei.
Atunci chiar cã te-ai ramolit.
Nu, doar vreau sã-ti fiu din nou acelasi prieten, complicele tãu.
Cel mai de incredere. Cel mai bun furnizor de femei.
Dacã ai fãcut toate astea ca sã-mi recâstigi increderea,
ai fãcut o afacere proastã,
pentru cã n-ai mai pierdut-o, prietene.
Minunat !
De data asta ati gãsit ceva foarte important.
- Dar piesa tare e aici. - O ureche.
- Un mare pas inainte, nu credeti ? - Ba cred.
As spune cã suntem la un punct de cotiturã. Uitati-vã !
Exceptional ! Piesele incep sã se atragã reciproc.
Asadar, ce-a mai fãcut prietenul... dvs ?
De câte secunde ati avut nevoie sã vã dati seama cã despre mine era vorba ?
Sincer, de multe.
Mãrturisesc cã nu v-am urmat sfatul.
Mi se pãrea prea greoi, prea imprudent.
Vã dau dreptate.
Multimea sãptãmânilor de numai sase zile.
Multimea orelor de numai 51 de minute.
- Vã servesc cu ceva, domnule ? - Un ceai, vã rog.
Lungimea unui punct. Directia unui cerc.
E gata ceaiul.
Latura unui cerc. Centrul spatiului.
- Aria unui segment. - Surprinzãtor. Bravo !
Pozitia verticalã a unei sfere.
Am adus evaluãrile mobilei si tablourilor.
Analizati-le cu atentie pentru cã va trebui sã le autorizati.
- Nu mã pricep. - Stiu, va trebui sã aveti incredere.
Am observat cã v-ati petrecut timpul prin pivnite.
De asta ati schimbat incuietorile ?
Le schimb la fiecare sase luni.
Iar mie-mi place sã revãd, sã compar si sã rectific
mai ales când am de-a face cu resturi pãrãsite in pivnitã.
Asa lucrez eu ! Dacã vã deranjeazã, spuneti-mi !
Pe masã veti gãsi noile chei. Vã rog sã le luati.
- Multumesc pentru incredere. - V-ati supãrat cã ati rãmas pe dinafarã ?
- Nu, doar m-am ingrijorat. - Aveti dreptate.
Trebuia sã vã fi anuntat. Imi pare rãu.
Claire, vã distrugeti viata din cauza unor ratiuni care mã depãsesc.
Boala asta e atât de absurdã incât pare aproape o amãgire.
Si mama credea cã mã prefac la inceput.
Eram intr-o excursie.
Teama de a merge pe jos la baza Turnului Eiffel m-a paralizat.
Am inceput sã tip si am cãzut din picioare. Eram copil.
Incidentul s-a repetat tot mai des iar ea a trebuit sã mã creadã.
A existat vreun spatiu deschis in care sã nu fiti coplesitã de anxietate ?
Doar o datã, in timpul unei excursii cu scoala la Praga. Aveam 14 ani.
In piata mare cu ceas animat. Cred c-am traversat-o de 100 de ori.
A fost minunat. Imi amintesc de un restaurant cu un decor neobisnuit.
Dacã existã un loc in lume de care mi-e dor, e restaurantul acela.
Acolo am fost foarte fericitã. Se numea "Zi si noapte".
- Nu v-ati mai intors acolo ? - Niciodatã.
De ce nu mergeti acum ? V-as insoti cu mare plãcere.
Nu pãreti prea incântat, dle Oldman.
Aproape am reusit. Robotul nostru iese din umbrã.
Ba nu, sunt entuziasmat. Sunteti o fortã a naturii.
Doar cã...
e una din serile in care te simti ca masinãria asta.
- Incomplet. - De ce nu v-ati cãsãtorit ?
De ce nu ati avut copii ?
Admiratia mea pentru femei este egalã cu teamã pe care o am fatã de ele.
E incapacitatea mea de a le intelege.
Dacã asta e regula, dra Ibbetson pare sã fie exceptia.
Mã tem cã da.
- N-ati mai reusit s-o vedeti ? - Doar o datã.
Cum este ?
Cred cã, nutrind un oarecare interes fatã de cineva,
in mod necesar generezi evidenta convingere cã e frumoasã.
- Pânã intr-un anumit punct. - E ziua ei peste douã zile.
As vrea sã-i dãruiesc ceva util.
Gânditi-vã bine ! Calea utilitãtii nu mi se pare cea mai indicatã.
- Nu ? - Prima datã e indicat ceva traditional.
- Bunã ziua, dle Oldman. - Bunã ziua.
Dle Oldman, uitati ce am gãsit in pivnite.
Am vãzut cã vã intereseazã vechiturile astea.
Suporturile pentru Murano. Asistentii mei nu reuseau sã le gãseascã.
- Dati-mi cheile sã le pun in masinã. - Foarte amabil.
- Asteptati ! - Multumesc.
Bunã ziua, dle Oldman.
Mi-am permis sã-mi amintesc cã e ziua dvs azi.
La multi ani, Claire !
Am citit documentele evaluãrii.
Ati reusit sã intelegeti ceva ?
Sumele sunt ridicole. Si un copil ar intelege cã e fraierit.
V-am avertizat: acele cifre sunt numere de interpretat.
De la acele sume porneste licitatia, dar se va licita mult peste ele.
Si dacã nu ?
Putin probabil, dar dacã va fi asa, vom rebalansa situatia
cu piesele cele mai importante.
E un joc al hazardului in care doar eu am de pierdut !
Vreti sã mã inselati, dle Oldman ! Totul in avantajul dvs, hot nenorocit !
Sunt gata sã renunt din acest moment !
Voi pune la loc imediat vechiturile dumitale mediocre !
Sã nu mã mai chemati si faceti-mi favoarea de a dispãrea de pe fata pãmântului !
Poftiti, dle.
Alo !
Am fost insolentã.
Mã simt prost cã trebuie sã mã justific mereu.
N-am mai primit flori niciodatã. Nu stiu de ce am reactionat asa.
Nu trebuie sã vã faceti griji. Credeti-mã cã nu m-am supãrat.
Toate aniversãrile mele au fost dureroase...
Iar dumneavoastrã, de când ati apãrut...
sunteti o provocare in viata mea.
Ieri am coborât, am deschis usa de la intrare...
si am privit grãdina.
- Ati iesit afarã ? - Nu... mi-a fost teamã.
M-am simtit ingrozitor, dar n-am mai incercat pânã acum.
Vreti sã vin la dvs ?
Stiu deja cã este in zadar.
Existã tratamente noi. V-ar putea fi de folos.
As prefera sã discut cu dvs decât cu un psihiatru.
- Sã-l consider un compliment ? - Da.
- Vãd cã ati adus portretul balerinei. - Vreau sã-l pãstrez.
- Nu e de mare valoare. - E portretul mamei mele.
Era de vârsta mea când a fost realizat.
- Semãnati cu ea ? - Era mai frumoasã ca mine.
Nu sunt in mãsurã sã-mi dau pãrerea.
- Bine, Claire, o sã plec. - Cum doriti.
Nu ezitati sã mã sunati dacã aveti nevoie de ceva.
Multumesc, dle Oldman. Pe curând... sper.
Alo. Salut, dle director. Nu, v-as fi sunat eu.
Vânzarea mobilei e mai complicatã decât mã asteptam.
Da, se ocupã Oldman.
Cum este ? Mai putin bãtrân decât credeti.
Se aranjeazã cam ciudat, dar e incã un bãrbat chipes.
Si stiu cã pot avea incredere in el.
De ce, sunteti gelos ? Indrãgostit ? Nu, nu cred.
E mult prea speriat de boala mea, la fel ca toti ceilalti.
Nu, n-am nimic. M-am lovit la picior.
Am putea vorbi mai târziu ?
Cine e acolo ? Cine e ? Pleacã !
Plecati ! Plecati !
Vã rog, plecati ! Lãsati-mã in pace !
Plecati !
- Alo ! - Ajutati-mã, vã rog !
- Ajutati-mã, vã rog ! Veniti ! Veniti repede ! - Linistiti-vã, Claire. Ce s-a intâmplat ?
- Vã rog, veniti ! - Vin cât de repede pot.
Claire, eu sunt. Sunt aici. Ce s-a intâmplat ?
- E cineva in casã ! Dati-l afarã ! - Linistiti-vã, nu e nimeni aici.
- Sunt oameni in casã ! Alungati-i ! - Linistiti-vã, Claire.
Eu am fost, Claire. Eu am fost !
M-am ascuns ca sã vã pot vedea.
M-ati spionat ? M-ati spionat ? Iesiti afarã !
Nu vreau sã mai am de-a face cu dvs ! Plecati !
Vã rog, Virgil, nu plecati.
Credeti-mã, nu sunt obisnuit cu asa ceva.
Nici eu.
As putea face multe greseli, dar nu v-as face rãu.
Doar cã nu pot renunta la nevoia de a vã vedea.
Ar fi trebuit s-o vedeti. Palidã ca o gravurã de Durer.
Avea privirea unei creaturi infricosate de Univers.
In ochii ei mi-am vãzut reflectatã teroarea mea.
Oricine si-ar dori sã fie "terorizat" cum sunteti dvs acum.
- Ati infãptuit un miracol. - E prea devreme sã ne pronuntãm.
Fiti prudent, acesta e momentul greselilor.
Când crezi cã ai cucerit o femeie, ai pierdut deja sensul strategiei.
- Si care ar fi strategia ? - Sã o surprinzi mereu.
Sã faci lucruri imprevizibile. Sã intri in joc, chiar sã risti.
Imi cereti sã mã comport intr-un mod care nu mã reprezintã.
Tocmai pentru asta trebuie s-o faceti.
Cât timp veti respecta regulile ei
o veti face sã se simtã... ca o bolnavã.
In schimb trebuie s-o tratati ca pe o femeie.
- Cum vi se pare ? Vã place ? - Nu stiu. Ce pãrere aveti ?
Vã stã divin, Claire. Poate trebuia o mãrime mai micã.
Da, si eu cred asta.
N-am mai primit de mult un asemenea cadou.
- Era si timpul. Nu credeti ? - Nu stiu.
Sunt foarte confuzã.
- Nu reusesc... - Ce anume ? Sigur.
Scuzati-mã, nu mi-am dat seama.
- Nu cred cã merit toate astea. - Lãsati-mã pe mine sã hotãrãsc.
Dacã nu fixãm o datã pentru licitatia din Stockolm, ãia se vor sinucide.
E prea departe. Lasã-i sã se sinucidã.
Mai trebuie stabilitã o intâlnire cu directorul de la Hermitage
si datele pentru licitatiile de la San Francisco e Madrid.
- La fel. Prea departe. - Nu-i putem abandona in ultima clipã.
Mai sunt si alti licitatori pe lume ! Vor gãsi pe altcineva !
- Ii va costa si mai putin. - Cum doriti, dle Oldman.
- Lambert, sunteti insurat ? - Da, de aproape 30 de ani.
- Si cum e sã locuiesti cu o femeie ? - Ca si cum ai participa la o licitatie.
Nu stii niciodatã dacã oferta ta va fi cea mai bunã.
- Aceasta. - Sigur, dle.
- Ce spuneti, m-am fãcut frumoasã ? - Foarte. V-ati descurcat foarte bine.
- Mincinosule ! - Claire...
N-am mai fãcut asta de un secol, am uitat cum se face ! Sunt un monstru !
Aveti incredere in mine ! Cu putinã practicã veti fi splendidã !
Mã veti duce la una din licitatiile dvs si la gale cu oameni eleganti
si in cele mai rafinate restaurante din lume !
Acesta e motivul cadourilor. Nu-i asa, Virgil ?
Sã mã vindec câte putin
si apoi sã mã scoateti afarã, nu-i asa ?
Claire, nu vã comportati asa. Hai sã discutãm.
Am gresit ultimele miscãri Am fost cam nechibzuit.
Nu vã invinovãti. Claire e cea care despicã firu-n patru.
- Robert, iar s-a pierdut mãtusa mea. - Nu se poate...
Mã scuzati. Am gãsit-o in parc, din fericire.
Imi pare rãu.
A fost inutilã resetarea. Am preferat sã construiesc unul nou.
Uite, ãsta are o razã mai mare.
Asa se poarte pierde cât vrea, dar nu-i veti pierde urma.
- Trebuie doar sã programezi computerul. - Asta stiu sã s-o fac. Esti un inger.
- Multumesc, dragule. - N-ai pentru ce.
- Ne vedem mâine searã ? - Da.
- Bine. - Pa.
Cred cã e nevoie de o idee care s-o emotioneze, dar s-o si asigure.
Indiferent de idee, i se va pãrea tot o metodã terapeuticã inselãtoare.
- Ar trebui s-o invitati la cinã. - Da, desigur, la Noma din Copenhaga.
Iar in cel mai romantic moment al serii, la lumina lumânãrilor,
spuneti-i cã-i mult mai frumoasã decât mama ei.
- Si dumneata vei veni la o cafea cu noi. - Dacã mã invitati, de ce nu ?
Lãsând gluma la o parte, m-as bucura s-o vedeti,
s-o auziti vorbind. Sunt sigur c-ati intelege mai multe ca mine.
Eu nu glumeam deloc.
329.473.
- Sampania dvs. - Multumesc.
- Sunteti incântãtoare, Claire. - Dvs ati fãcut totul ?
Ca decorator mã descurc destul de bine.
Ati fãcut foarte frumos, Virgil, multumesc.
Doream de mult sã stãm impreunã intr-un loc linistit,
departe de lume, departe de gãlãgie.
- Pentru seninãtatea dvs, Claire. - Pentru sarcasmul dvs, Virgil.
- In sfârsit vã pot spune. - Ce anume ?
Sunteti mai frumoasã decât balerina. Cina e servitã, luati loc.
- Multumesc. - Vã avertizez cã nu sunt un chelner bun.
- Nu vã pot garanta nimic. - Imi asum riscul.
- Un rãspuns cam hazardat. - De ce ?
Dacã serviciul nu e pe placul dvs
voi fi obligat sã fac o rezervare la cel mai bun restaurant din oras.
Sã nu stricãm seara, vã rog. Sã nu vorbim despre mine.
- De acord. - As vrea sã-mi povestiti despre dvs.
De trecutul dvs.
Claire, viata mea nu e deloc originalã.
Un copil ce-si pierde pãrintii, un orfelinat oribil si cam atât.
Singura parte interesantã a fost
cã mãicutele pedepseau copilul punându-l sã lucreze cu restauratorul.
- E foarte frumos. - Plãcându-i mestesugul,
copilul incepe sã facã tot felul de obrãznicii
pentru a fi pedepsit cât mai des.
Astfel a inceput sã cunoascã opere de artã, diferite tehnici de a picta,
sã deosebeascã un fals de un original. Etcetera. Etcetera.
Stiti ? Intr-un vechi articol pe care l-am gãsit pe internet,
spuneati: "In fiecare fals se ascunde intotdeauna ceva autentic."
Ce voiati sã spuneti ?
Cã, reproducând munca altuia,
falsificatorul nu rezistã ispitei de a-si lãsa propria amprentã.
Deseori e un detaliu insignifiant, o urmã insesizabilã,
prin care autorul ajunge sã se trãdeze, dezvãluind o autenticã sensibilitate.
Ador felul in care vorbiti.
Nu puteati fi mai convingãtor. Un seducãtor innãscut !
- Atunci mã promovati ! - Sigur, cu notã maximã !
Imi pare rãu pentru tine cã ai fost neglijat.
Incã n-ati spus nimic despre Claire.
Dacã nu i-as sti problemele, as spune cã e o fatã normalã.
E si mai frumoasã decât mi-ati descris-o.
- Pe cuvânt... mi-a plãcut. - Vreti sã mã faceti gelos ?
Dacã vreti un sfat, Virgil: rugati-vã ca fata sã nu-si revinã niciodatã.
Dle Oldman, loturile 87 si 88 le vreti separate ?
Nu, impreunã. Mereu impreunã. E important.
- Cu ce vã pot ajuta ? - E vorba despre Robert.
- Ce s-a intâmplat ? Vorbiti fãrã teamã. - Nu ne mai intelegem.
Prea multe fete ce se invârt in jurul lui.
Mi-e teamã cã-l pierd.
Pot face ceva ? Vreti sã vorbesc cu el ?
Apoi, de o vreme vorbeste doar de una Claire.
- Claire ? Nu inteleg. - Cu el trebuie sã fii mereu atentã.
Tot timpul. E valabil si pentru dvs.
Mã simt atât de prost !
- Promiteti-mi cã nu-i spuneti. - Promit.
Asteptati de mult ? Dacã m-ati fi sunat, nu v-as fi lãsat sã asteptati.
- Prefer sã discutãm personal. - De ce ? S-a intâmplat ceva ?
Va veni unul dintre asistentii mei azi. Vã rog sã-i dati Vaucanson-ul asa cum e.
- Bine, cum doriti. - Spune-i cât vã datorez.
- Vã va plãti pe loc. - Cred cã merit o explicatie.
Nu sunteti persoana de incredere si discretã cum credeam.
Ce ciudat e sã le vãd pe toate perfecte si lustruite.
Parcã nici n-ar fi ale mele.
- Cred cã nu lipseste nimic. - Ceva lipseste.
Cum ai putut trãi aici cei mai frumosi ani din viata ta ?
- Nu stiu, dar a fost corect asa. - A fost ?
Incã este. Asa va fi mereu. Mereu.
Trebuie sã iesi de aici si trebuie s-o faci singurã.
N-am curaj.
E o pânzã de pãianjen din care nu voi sti sã ies.
E o colectie veche.
Tatãl meu tinea mult la ea. N-am inteles niciodatã ce-ar fi.
Alo. Bunã ziua, dle director. Da, aproape am terminat.
As vrea sã rescriu ultimul capitol.
Un final mai plãcut.
Da, vorbim in curând. Multumesc.
Nu exclud cã ar face parte din ceva de o anumitã valoare, dar nu pot fi exact.
- Uneori m-am gândit, stii ? - Ce ?
Cã esti mai interesat de mobilele si picturile mele decât de mine.
- Ce tot spui ? - Nu trebuia sã te invit aici.
Am gãsit piesele lipsã ale robotului. Vreti sã-l terminati ?
Problema e a dumneavoastrã.
M-am intâlnit cu Sarah zilele trecute.
Mi s-a pãrut foarte ingrijoratã de relatia voastrã.
Ati venit aici sã-mi dati sfaturi ?
N-as indrãzni, in privinta femeilor dvs sunteti expertul.
Putem continua de unde am rãmas, dacã doriti.
Dar cu douã conditii.
Prima ar fi sã nu mã mai implicati in viata dvs personalã.
- Si a doua ? - Sã-l luati inapoi.
Nu pentru bani mã pasioneazã Vaucanson-ul dvs.
- L-am adus inapoi, e in masinã. - Chiar si noile piese ?
Pentru alea e nevoie de putinã rãbdare. La mijloc e viata mea privatã.
Nu stiu nimic si nu vreau sã stiu nimic.
Dacã ati fi constrâns sã alegeti intre Claire si robot, azi...
pe cine ati alege ?
- Acesta. - O alegere excelentã, dle Oldman.
Dacã nu e mãsura potrivitã, spuneti dnei sã vinã oricând doreste.
Multumesc. Ii voi spune.
Claire, eu sunt.
Claire, am adus prânzul !
Claire ? Claire, rãspunde-mi !
Claire ! CLAIRE !
Claire ?
Claire, esti aici !
CLAIRE !
Scuzati-mã, ati vãzut o fatã iesind pe poarta vilei de vizavi ?
Nu, n-am vãzut.
Ati vãzut cumva pe cineva iesind din vilã ?
O tânãrã de staturã medie, cu pãr saten, putin cam palidã.
- Cred cã am vãzut-o eu. - Da ?
N-am vãzut-o iesind, se plimba prin fatã.
- Când ? - Azi dimineatã. Luam micul dejun.
- Ce poti sã-mi mai spui ? - Nu stiu. Pãrea cam ciudatã.
- Ciudatã ? In ce directie s-a dus ? - A luat-o spre parc.
Ce faci ? Vrei sã mori ?
- Alo ? Virgil ? - A plecat !
- Cine ? - Claire, a dispãrut.
- Glumiti ? - Am cãutat-o peste tot.
A fost vãzutã plecând azi dimineatã.
- Vreti sã vin acolo ? - Da, vã rog.
S-a mai intâmplat vreodatã ?
V-am spus, nici mãcar pe fereastrã nu se uita, doar dupã jaluzele.
Avea prieteni la care sã se fi dus ?
Stã mereu la calculator. Vorbeste cu cineva.
Dar sub diferite pseudonime. Dacã a iesit, nu poate fi departe.
- Asa sper. - Am inconjurat deja de trei ori.
- Alo ? - Dle Oldman, aici...
Lambert, a sunat dra Ibbetson ?
- Nu. - Dacã sunã, anuntati-mã imediat.
Desigur. Dle Oldman, n-as vrea sã cred cã ati uitat.
Ce sã uit ?
Vã rog, luati loc.
Lotul numãrul unu. O foarte rarã oglindã venetianã. Secolul XVIII.
Baroc târziu in lemn aurit cu rama sculptatã in motive rococo,
cu fructe si frunze...
Ramã bogat sculptatã cu motive rococo din fructe, frunze, pãsãri...
pergamente si chinoiseries.
Incepem de la 130.000 euro. 140.000.
150.000, domnul de la stânga mea.
160.000, doamna din spate. 170.000. 180.000, la telefon.
200.000, domnul de la stânga mea. 220.000.
250.000 la telefon.
Incã nu stim nimic, dle Oldman.
Eu continuu sã caut pe aici. Robert face cercetãri mai extinse.
- Vã sun mai târziu. - Bine.
280.000. 310.000. Alte oferte ? Adjudecat !
Virgil, o caut prin spitale. Deocamdatã nimic !
- Continuati, vã rog. - O vom gãsi. Vorbim mai târziu.
Multumesc.
Lotul doi. Un sifonier extraordinar din secolul al XVIII-lea
din nuc, paltin, stejar si frasin.
Cornisa turnatã este incrustatã
si are douã canate gravate cu motive arhitecturale,
incadrate de gravuri cu fructe si mãsti.
Trei coloane in spiralã flancheazã usile.
Ce se intâmplã ?
Nu ne mai rãmâne decât sã mergem la politie.
Ar apãrea in ziare, Robert.
Mã vor implica si pe mine. Sã mai asteptãm o zi.
- Ce sperati sã se intâmple ? - Sã se intoarcã. Sã aparã.
Sau cã se aflã unde este.
Cineva cu problemele ei nu dispare din senin.
Depinde.
Oricât de acutã ar fi o fobie, uneori dispare de la sine.
- Dar de ce sã fugã ? - Poate s-a intâmplat ceva intre voi.
Ceva care s-o determine sã ia o acea decizie.
E imposibil, stiti foarte bine.
Sunteti singurul din lume care stie tot ce s-a intâmplat intre noi.
Scuzati-mã un moment.
- Alo. - Imi pare rãu, dle Oldman.
Am sunat la toate editurile,
dar nimeni nu stie cine este.
Toti spun cã nici ei nu cunosc
identitatea celor ce scriu sub pseudonim.
Nu mi-as fi imaginat vreodatã cã vei intra intr-o asemenea incurcãturã.
- Nici nu stiu cum sã te ajut. - Nu puteai decât sã mã asculti.
Având in vedere afectiunea ei, mi se pare putin probabil sã fi fugit.
Mã gândesc mai degrabã la o rãpire sau ceva similar.
Putin probabil. Nu cred sã fi avut dusmani.
Poate cã cineva s-o fi indrãgostit nebuneste de ea si a luat-o cu forta.
- Dar cine ? - De o vreme am dubii cu Robert.
Tânãrul ? Dupã cum mi l-ai descris, nu pare genul.
Din punct de vedere literar ar fi perfect.
Tânãrul cavaler care salveazã printesa de bãtrânul incapabil sã iubeascã.
Literatura, exact. N-o lua razna, Virgil.
O fi avut motive bune sã-si abandoneze inchisoarea.
Nu-mi dau seama care.
In ultima vreme a trãit emotii si sentimente...
incompatibile cu fuga.
Dacã as fi in locul tãu, n-as fi atât de sigur.
Sentimentele umane sunt ca operele de artã.
Pot fi rezultatul... cum se spune... unei simulãri.
- Simularea ? - Totul poate fi simulat, Virgil.
Bucuria, durerea, ura. Boala, insãnãtosirea...
chiar si iubirea.
- Alo ? - Ascultã-mã bine, Virgil.
La vila Ibbetson mai sunt si alte camere secrete ?
Nu-mi amintesc de alte usi ca cea de la camera drei Ibbetson.
Claire !
Ar mai trebui vãzutã mansarda, dacã doriti.
Stiti cã dra Claire e o scriitoare ?
I-am auzit pãrintii vorbind de asta.
Si cã-si semneazã cãrtile cu un nume fals ?
N-am stiut. Sincer, nici cãrtile nu i le-am mai vãzut.
- Dra nu vrea sã se circule prin casã. - Claire ?
Pierdem timpul. Nu mai sunt apartamente secrete.
- Credeti-mã, nu... - Taci !
Te-ai intors ?
Claire ? Aud cã esti. Rãspunde-mi.
Te-ai intors ! Te-ai intors !
Sunt aici. Credeai cã am dispãrut ?
Credeam cã m-ai abandonat ca ultima datã.
Ultima datã ?
Când ne-am intors de la Praga.
Claire !
Nu te voi abandona niciodatã.
Eram fericitã la Praga in restaurantul acela ciudat.
Am fost cu primul meu iubit.
Era mai mare ca mine.
La intoarcerea din excursia aia...
intr-o dupã-amiazã, când ne plimbam in centru, o masinã a dat peste noi.
Când mi-am revenit el nu mai era.
M-am intors acasã si n-am mai iesit de atunci.
N-am mai dormit cu o femeie.
De fapt nici n-am inchis ochii toatã noaptea.
Am privit-o cum dormea. A fost frumos.
Bine ati venit in clubul majorilor. Ati reusit s-o faceti sã se indrãgosteascã.
Ai fost un bun profesor.
In sfârsit mi-am dat seama unde se ascundea piticul.
Trebuia sã fie un soclu curbat dedesubt.
Micutul se ghemuia inãuntru iar vocea lui rãsuna ca un ecou.
Trebuia sã fie de mare efect.
Robert, crezi cã iubirea poate fi o simulare ?
Dacã ne gândim la ce sustii tu despre falsul in artã,
ar trebui sã spun cã nu poate fi in totalitate.
Dacã admitem cã iubirea e o operã de artã.
Ar fi minunat.
Gândeste-te cã s-ar putea vinde la licitatie !
Retrãirea marilor povesti de dragoste de cãtre cel mai bun ofertant !
Sper cã n-am stricat povestea ta de dragoste cu Sarah.
Nu, stai linistit.
O valvã nouã, douã perne, o sigurantã si e ca nouã.
Exact ca-n prima zi.
Ce ai vrea sã faci ?
Vreau s-o scot din casã.
N-as forza mâna in locul tãu. E prea fragilã.
Când te astepti mai putin, lucrurile se vor regla.
Alo ? Alo ? Virgil ? Virgil, esti tu ?
VIRGIL !
Virgil !
Ajutor !
- Il ducem la etajul doi ? - Da, radiologul ne asteaptã.
- De ce zici cã n-o iubesti ? E frumoasã. - N-am mai simtit-o ca pe o casã.
Mai mult ca pe un hotel. Vii seara, dormi dacã poti...
iar in dimineata urmãtoare esti deja in altã parte.
Sã intrãm in casã.
Pare gânditã pentru a primi multã lume.
Da, dar scopul nu a fost niciodatã atins.
Doar la petrecerea de inaugurare.
Eram atât de suspicios in privinta celorlalti
incât ii tineam la distantã de hotelul meu personal.
Eram un prost.
Si acum mi-e neplãcutã circulatia personalului din casã.
Ii trimit acasã dupã cinã.
Nu greseam când spuneam cã ne asemãnãm.
Da, ai dreptate. Am inteles datoritã tie.
- Unde mã duci ? - Vei vedea.
Inchide ochii. Iti voi spune când sã-i deschizi.
Nu-ti fie teamã. Te conduc eu.
Nu mi-au plãcut niciodatã jocurile cu ochii inchisi.
Fii atentã la prag.
Incet, te rog.
Imediat ajungem. Acum opreste-te.
Deschide ochii.
Nu pot sã cred.
Impresionant.
Toatã viata mi-am dedicat-o lor.
Asadar, nu sunt prima. Ai mai avut alte femei ?
Da, le-am iubit pe toate, iar ele m-au iubit pe mine.
M-au invãtat sã te astept.
Iar acum cã esti, am vrea sã vii sã locuiesti cu noi
si sã faci din acest hotel casa ta.
Orice s-ar intâmpla, sã stii cã eu te iubesc.
Si eu te iubesc.
Catalogul licitatiei cu mobilierul si picturile vilei Ibbetson
e pregãtit.
- In sfârsit, era timpul ! - Felicitãri, Virgil !
Cine stie cine va cumpãra toate minunile astea.
Nu ascund cã sunt foarte nerãbdãtor sã-ti ascult pãrerea.
Nu-ti place ?
Nu-i asta, doar cã, de când m-am hotãrât sã locuiesc in casa ta
m-am gândit cã nu mai vreau sã vând.
Vreau sã fie totul ca inainte.
- Inteleg, stii. - Esti sigur ?
Crede-mã, as face la fel in locul tãu.
De mâine totul va fi ca inainte.
Bravo, Virgil ! Da, excelent !
Pentru cel mai suferind si mai norocos catalog din cariera mea !
Pentru asta trebuie sã toastãm !
- Trãiascã ! - Noroc !
Si pentru cã de-acum sunteti familia mea
si eu am un anunt important de fãcut.
Peste douã zile voi tine o licitatie la Londra.
Va fi cea mai frumoasã din viata mea, dar si ultima.
Se aude cã in ultima vreme a fost vãzut intr-o companie frumoasã
- Cine ? Virgil ? - Da !
Si-a dat seama cã cea mai urâtã perversiune sexualã e castitatea.
Cât e de adevãrat !
Cum te simti acum cã esti acolo pentru ultima datã ?
- Niciodatã n-am fost mai senin. - Sunt incântatã. Eram ingrijoratã.
Toti colegii mei au venit sã mã salute.
Ce drãguti !
Faptul cã nu-i voi mai incurca ii face foarte afectuosi.
Sunt multumit. Imi pare rãu doar cã nu esti aici.
Si mie, dar nu sunt incã pregãtitã sã cãlãtoresc.
Ieri, in masinã, am ametit.
Nu fi supãratã. Avem tot timpul pentru cãlãtorii.
- Suntem gata, dle Oldman. - Vin ! Bãietii mai vin ?
Sigur. Nu sunt singurã niciodatã, dacã asta te ingrijoreazã.
Bine, salutã-i din partea mea.
- Te-au chemat. Trebuie sã pleci ? - Da.
- Abia astept sã mã intorc acasã. - Mult noroc, iubitul meu.
12.110.000 sterline.
Alte oferte ?
12.300.000 sterline.
Altcineva ?
12.500.000 la telefon.
Alte oferte ?
Suntem la 12.500.000. Adjudecat ! Pentru 12.500.000 sterline.
Doamnelor si domnilor, vã multumesc.
- Felicitãri. - Multumesc.
- Acum te pot saluta in public ? - Billy !
Ai fost mare, bãtrâne, sunt fericit, dar imi vei lipsi.
- O spui ca si cum nu ne-am mai vedea. - Sigur cã ne vom mai vedea.
Deja mi-e dor de afacerile noastre indrãznete.
- Iti va trece. - Virgil ?
Ca sã-ti amintesc ce mare artist as fi putut fi,
dacã ai fi crezut in mine, ti-am trimis o picturã.
Iti promit cã n-o voi arde !
Claire ? Claire, m-am intors.
Claire ?
- Ai vãzut-o pe dra Claire ? - Nu, domnule.
Unde esti ? Claire ?
A iesit, dle Oldman...
Si ieri au venit s-o ia dra Sarah cu dl Robert.
Apoi s-au intors la prânz.
Bine.
In orice fals se ascunde ceva autentic.
Sunt de acord cu tine. Imi vei lipsi, dle Oldman.
In orice fals se ascunde ceva autentic.
Sunt de acord cu tine. Imi vei lipsi, dle Oldman.
In orice fals se ascunde ceva autentic.
Sunt de acord cu tine. Imi vei lipsi, Mr Oldman.
In orice fals se ascunde ceva autentic.
Sunt de acord cu tine. Imi vei lipsi, dle Oldman.
In orice fals se ascunde ceva autentic.
Sunt de acord cu tine. Imi vei lipsi, dle Oldman.
In orice fals se ascunde ceva autentic.
Bunã ziua, dle Oldman ! Avem vizite azi !
Trebuie sã fiti incântat. Uitati cine a venit la dvs !
Cum vã simtiti, dle Oldman ?
V-am adus corespondenta si ziarele.
Zilele trecute au adus mobilier la vila din fatã.
Ati observat ?
Probabil, dar eu nu vãd prea multe de aici. Intrebati-o pe ea.
Claire, ascultã-l pe domnul !
In ziua urmãtoare alti muncitori au luat restul.
Ziua urmãtoare.
In 18 luni au incãrcat de trei ori si au descãrcat de trei ori.
Cu mult timp in urmã am fost aici. Vã amintiti ?
- Nouã. - Ce vreti sã spuneti ?
Ati fost aici de nouã ori. Cu azi faceti zece.
V-am intrebat dacã ati vãzut iesind din vilã o fatã.
- Nu prea inaltã, pãrul deschis, cam palidã. - Da.
- Atunci erau 231 de ori. - Sunteti sigurã ?
Apoi au mai fost sase dãti.
Intr-un an si jumãtate am vãzut-o iesind de 237 de ori.
Ce vã spuneam ? E un fenomen. Claire isi aminteste totul.
Nu e posibil.
Ati fost de 63 de ori, de 36 de ori ziua si de 27 de ori noaptea,
fãrã a mai socoti noaptea accidentului. 144.
- 144 ? - Numãrul pentru a suna la salvare.
Vila e liberã acum. O puteti avea la un pret bun, dacã o vreti.
- Cine-i proprietarul ? - Eu, dar nu stiu ce sã fac.
- O mai inchiriez celor de la cinema. - Celor de la cinema ?
Ultimii doi ani a fost inchiriatã
de tehnicianul care reparã liftul
ce mã duce sus, in casã.
E atât de simpatic bãiatul !
Stie sã facã orice. Stie sã repare de toate.
Imi dã pupici mereu. Imi aduce si flori !
Poftiti. Sper sã vã placã, domnule.
Bagajele dvs vor fi aduse mâine.
Mai târziu vã voi aduce copia contractului.
Nu ezitati sã ne sunati dacã aveti nevoie.
Virgil, orice s-ar intâmpla sã stii cã te iubesc.
Domnul e singur ?
Nu, astept pe cineva.
Traducerea dani67. Titrari.ro. Team
traducere dupã varianta italianã
www.titrari.ro
Adaptarea Bubuloimare